Занаятът зад стъклената кана за кафе

Louisa Raven от Лондон започва да учи стъклодуване на 18 години и завършва магистратура в Royal College of Art. После оставя занаята за двайсет години и се връща към него преди три години. А работата изглежда така. Температурата в пещта е 1300°C. Стъклодувът потапя тръбата в разтопената маса и започва да върти, без да спира нито за секунда. Спре ли, стъклото пада обратно. Издуха ли твърде силно, балонът се пръска. Издуха ли твърде слабо, формата остава плътна и безполезна. Между тези крайности се ражда чашата, от която утре ще пиеш кафе.

Стъклодуването е занаят на над 2000 години. Според Corning Museum of Glass в Ню Йорк техниките са останали почти непроменени от времето, когато неизвестен майстор в Сирия открил, че ако духнеш през тръба в разтопено стъкло, се образува балон. Оттогава инструментите са същите: тръба, пещ, мокър вестник за оформяне, втора пещ за повторно загряване, трета за бавно охлаждане.

Софийските кафенета и българското стъкло

В софийската specialty кафе сцена стъклото е навсякъде: Chemex кани, V60 сървъри, декантери за студено кафе. Повечето са машинно издухани в калъпи за еднаквост. Но ръчно издуханата серия на Chemex все още се прави на малки партиди в Хърватия. Всяка кана е уникална.

В България стъклодуването не е масов занаят, но не е и изчезнал. Международното биенале на стъклото в София събира над 200 творби от 50 държави. Има ателиета като Art Glass Studio „Светлана", които работят с витражи и топено стъкло от 1996 г. Но функционално стъкло за кафе оборудване, издухано на ръка тук, все още е рядкост.

Пещта, която гори денонощно

Основната пещ работи при 1300-1430°C и обикновено не се изключва, защото повторното загряване отнема дни. Към нея се добавя „glory hole" за повторно загряване на отделни части и „annealer" за бавно охлаждане, което предотвратява напукването.

Има и друг метод: flameworking с горелка върху боросиликатно стъкло. Температурата достига 2200-2750°C, но оборудването е по-компактно. Lucas Land от Масачузетс използва тази техника за чаши, които променят цвета си според напитката. Процесът се нарича „silver fuming": изпарява се 99% чисто сребро и се нанася върху повърхността. Чаят дава розови и лилави нюанси. Черното кафе, наситено синьо.

Мурано и цената на тайната

Историята на стъклодуването е и история на контрол. Според Glass of Venice венецианското стъкло датира от 452 г. сл. Хр. През 1291 г. всички пещи са преместени на остров Мурано, официално заради риска от пожари. Истинската причина е друга: изолацията позволява контрол над търговските тайни. Няколко години по-късно е приет закон, забраняващ на стъклодувите да напускат острова. Наказанието за разкриване на рецепти или бягство е смърт. Забраната остава в сила 500 години.

Изобретяването на пресованото стъкло през 1820-те години променя всичко. Вместо да се духа, стъклото се пресова в калъп. Производството става евтино и масово. Nicholas de Godoy Lopes, куратор в Corning Museum of Glass, обяснява пред Sprudge:

„Много малко от основните техники са изчезнали. Живеем във вълнуващо време, когато техники, които вече не се използват в производството, намират втори живот в ателиетата на художници."
Nicholas de Godoy Lopes, куратор в Corning Museum of Glass

Двама майстори, една философия

„Харесва ми неясната опасност и вълнението от всичко това; това е нещо като представление. Обичам факта, че инструментите и техниките не са се променили от стотици години."
Louisa Raven, стъклодув

За цветно стъкло Louisa Raven потапя върха на разтопената маса в копче от цвят. За точковите си чаши използва тава с натрошено цветно стъкло. „Те са уникални като пръстови отпечатъци."

Lucas Land започва с правене на стъклени топчета на 14 години. Построява ателие в задния двор на майка си и се учи сам.

„Това е предмет, който когато отпиваш от кафето си сутрин, държиш в ръцете си през цялото време, защото просто пасва толкова добре."
Lucas Land, стъклодув

И двамата споделят една философия: ръчно направените неща не са за специални поводи. Те са за всеки ден.

Чашата като ритуал

Погледни дръжката на стъклен декантер за кафе. Някой е трябвало да загрее отново точно това място, да постави втората част и да я слее с тялото, без да счупи цялото. Всяка извивка е резултат от въртене, дишане и гравитация.

Машинното стъкло е достъпно и функционално. Ръчно издуханото носи следите на човека, който го е направил. А самият занаят се крепи на нещо доста по-крехко от стъклото - на хората, които още стоят пред пещта. Две хиляди години история не са гаранция за следващите сто.

Често задавани въпроси

Q: Каква е разликата между машинно и ръчно издухано стъкло?

A: Машинно издуханото стъкло се произвежда в калъпи за еднаквост и ниска цена. Ръчно издуханото се прави от стъклодув с тръба и пещ, като всяко парче има леки вариации. Chemex например предлага и двата варианта: стандартната серия е машинна, а handblown серията се прави в Хърватия.

Q: Защо стъклодуването изисква пещ, която работи денонощно?

A: Основната пещ работи при 1300-1430°C. Изключването и повторното загряване отнема дни и консумира огромно количество енергия. Затова повечето ателиета поддържат пещта включена постоянно.

Q: Има ли стъклодуване в България?

A: Да, макар и не масово. Международното биенале на стъклото се провежда в София. Има ателиета като Art Glass Studio „Светлана", които работят с витражи и топено стъкло. Функционално стъкло за кафе оборудване, издухано на ръка в България, все още е рядкост.